Motýli tančí nad rozkvetlou loukou
A žena tančí s nimi, je to rozesmátá holka.

V podvečer v lese, když poslední paprsky slunce jako zlaté stíny tančí po mechu
Žena tančí s nimi, je to víla

Uprostřed noci, když plameny ohně tančí černočernou tmou
Žena tančí s nimi, je to divoženka

A v mrazivé zimě, kdy vločky tančí nad zasněženou krajinou
Žena tančí s nimi, nebojí se chladu,
Je to sám život

Žena přírodního národa křepčí okolo ohně. Zapadající slunce vytváří působivý lesk její kůže. Zvuky bubnů jí rozproudí všechnu krev v žilách. Její nálada se odráží v každé buňce jejího těla. Je to radost, volnost, svoboda, vzrušení. Je naprosto spojená s energií země, po které tančí. A je v naprosté harmonii se svým středem. Nemá žádné těžké myšlenky.
Za chvíli se objevuje u ohně její muž. Má pro ni osvěžující nápoj. Žena se zklidňuje a oba dva se chytnou za ruce. Dýchají a připravují se na společnou meditaci. Cílem je vnést kousek toho druhého do sebe…

Třešinka skáče po cestě, potká jahůdku, usmějou se na sebe, chytí se za ruku a hopsají po cestě…Hopsají a podívají se na slunce a slunce září a zamává jim. Hopsají a po cestě se hádají kos a kosice. Třešinka a jahůdka je obhopsají a kosi se přestanou hádat a vyletí do nebe a letí nad hopsinkami a mávají křídly do jejich hopsání a občas něco špitnou. A slunce se směje a hopsinky hopsají. 
A dohopsají k jahodovému poli, které je lemováno třešněmi, které ozobávají kosi. Třešinka s jahůdkou se zastaví, podívají se na sebe a usmějí se a směle vyhopsají do jahodového pole a hopsají a hopsají a hopsají cestou se k nim přidávají jahůdky z pole a třešně ze stromů a kosi se rozlítnou na oblaka a mávají křídly, jak jahůdky a třešinky hopsají. A jahůdka s třešinkou přehopsaly pole a po louce za nimi hopsá spousta jahůdek a třešní a hopsají a hopsají a najednou se začnou proměňovat, začnou růst…a náhle už nehopsají po louce houfy jahůdek a třešní, ale hopsají houfy mužů a žen, kteří ruku v ruce hopsají vstříc zapadajícímu slunci. A kosi, kteří je provázeli, se změnili v noty a ty noty letí krajinou a vznáší se nad oranžově osvětlenou loukou, kde siluety dvojic mizí za horizontem.

Letní den…lán zlatého obilí…touha tancovat…žena procházející tím polem obilí…prsty konečků dotýkajíc se vršků zralého obilí…starodávné tržiště vyvolávající lidi nabízíc své výrobky…kopyta koní na dlaždicích…na koni žena oblečena do kůže…ve vlasech kvítí a na ruce jestřába, hlavu hrdě vztyčenou vzhůru.
Celý rynk ztichne a pozornost upoutává jen ona. Jen ona je zalita sluncem, vše ostatní zapadá do pozadí. Projíždí branou a vzdaluje se. Vrací se do polí, luk a lesů. Setkává se.
Proschází lesem ztěmnělým košatými stromy. Pod jeden usedá do měkkého mechu. … se skrz korunu prodírá k obloze, ale už je nočné. Hvězdy tak jasně svítí a kouskem místa dopadá na palouček mezi stromy studený měsíční svit. V té chvíli tam vtancují víly a tančí a smějí se a hrají si spolu.

Idú na ťavách po púšti, chvátajú, lebo chcú dorazit do súmraku…
Lenže nestihnu…Rozložili sa na púšti, niekto musí drža´t stráž…má pocit, že odvšadiaž číha nebezpečenstvo…hrá si pri tom na drumblu, kamoš mu hrá na bubon, nech to nejak vydržia cez noc spolu…veľka tučna matka rodu zatiaľ v najvačšom stane je dovezené hrozno so svojou kamoškou a rozprávajú si krásne zvrhlosti.

Žena sedí v autě, řídí kabrio, vlají ji dlouhé plavé vlasy, usmívá se, hory, lesy, silnice je opuštěna, slunko zapadá. Je spokojená, přemýšlí o cíli své cesty, o tom, že v jejím životě začíná nová etapa. Je trochu nervózní z toho, co bude. Ale hlavně jw šťastná a těší se. Zahlédne moře, ví, že se blíží k cíli své cesty. Potkává muže v autě, zdraví se, zastaví – povídají si: 
„Co tady děláš?“
„Dojela jsem,“ velký úsměv, rozzářeně, „už jsme se dlouho neviděli. Se mi stýskalo.“
„Já koukám. Všichni jsou…“
„Díky, uvidíme se.“
Pokračuje v cestě, usmívá se, pohodička. Blíží se k místu, začíná být nervózní. Jak se na mě budou tvářit, co mi řeknou, co když o mě nebudou mít zájem?
Přijíždí, před domem potkává dalšího známého muže, zdraví se s ním, líbá – smích, radost, nahlas. Naráz někdo vychází ze dveří. Kouká, směs výrazů cve tváři – rozzáří se…objetí. A tak i všichni ostatní. Vše je v pořádku.

Tak pojď, kotě!
Slunce tryská z tvého srdce srdce, ranní oranžová na bílé zdi. Tolik básní bylo už pro tebe napsáno a přesto ani v písních nejsi zachycena, vždy jen kousek, malý kousek ze tvé duše.
Nespoutanost, teď tvé já!
Vášeň v polibcích, žár stoupajícího kotouče v očích. Vždy, když tvůj milenec vysouší poslední kapičky vláhy z osvěžené zeleně, připravuješ se na jeho přijetí, pohybem a rytmem jemného snu, pak se probouzíš už v jeho náručí, naplněna teplem, láskou a něhou. Ale on není tak jednostranný, jeho dech rozevlává malá sklíčka na šňůrkách za věšená v okně. Nenechá tě dále spát.
V tanci bosa na polích, tráva mezi prsty, studená chodidla, vítr ve vlasech, osvědčené klišé! Cítí ho…zrychlující se tep, nezastavitelný dech, úsměv, smích, radost, křik, zvuk!
Miluješ se pohybem, naplněna sluncem, citem, jarním vánkem, letním větrem, jsi volná! Jsi volnost a on je tvůj společník. Na cestách bez kufrů, které začínají s každým úsvitem, v Austrálii prý 300 dní v roce svítí slunce, divoké, lehké…
A pak s tlukotem srdce upadáš, pohyb – klid, pohyb v klidu, žij..žij…prožívej!
Den je tak dlouhý!
Od úsvitu do soumraku a zase úsvit…

Harmonická žena se vydává na cestu. Pořád něco hledá…do jejího života vstoupí další melodie, muž. Nejsou opak, ale prolínají se…muž přehluší ženu…žena se brání a vše se vrací do harmonie.